Voľby sú tu a s nimi nové rozprávky a sľuby o prosperite regiónu

Už by som takmer zabudol, aké dôležité udalosti sa okolo mňa dejú, keby som si nevšimol, že začiatkom októbra sa šialený projekt Biele kamene dostal pod patronát Prešovského samosprávneho kraja. No jasne, sú tu opäť voľby. Opäť sa zníži nezamestnanosť, opäť budú noví investori, opäť nás niekto spasí. Momentálne som na pochybách – sú väčšou fraškou komunálne voľby alebo Biele kamene. Alebo žeby 50 na 50? 
Teraz ale vážne. Stalo sa to, že chystajúca sa katastrofa už nebude len na zodpovednosti skupiny vyštudovaných, dobre situovaných zanietencov zo združenia Biele kamene. Už to bude zodpovednosť nás všetkých. Veď stačí pár hlasov do urny a zrazu budeme zodpovední všetci. Aspoň taká je logika veci. Že sa nás nikto na nič nepýtal? A komu to vadí? Toto nie je rečnícka otázku. Myslím to vážne – komu to vadí? 
Človek nemusí byť génius, aby pochopil, že celý projekt Biele kamene je iba bublina a neprinesie riešenie pre región. Nie je tým najlepším, čo nás môže čakať ako tvrdia jeho zástancovia a už vôbec nie je jediným riešením. Je len riešením najjednoduchším, len s tou smolou, že, našťastie, narazilo na realitu a celý projekt dlho stagnoval. Takto to už chodí s megaprojektmi.
Slovensko je poznamenané megaprojektmi ešte z čias totality. Vidno, že páni poslanci a zástancovia projektu, ktorí v tej dobe žili, na svoju minulosť nezabúdajú. Alebo si to iba neuvedomujú a roky výchovy v totalite a centralizme na nich zanechali nezmazateľné stopy. To, že dnes Slovensko trpí štrukturálnou nezamestnanosťou, že tu máme tzv. hladové doliny, je dôsledkov stalinistických experimentov, ktoré nezmyselne centralizovali priemysel do istých, kde nemal čo hľadať, a to len aby zabezpečili ľuďom prácu. Totalitná ideológia im nedovoľovala chápať, že oveľa viac by snáď mohli pomôcť menšie a pestrejšie projekty ako tony ocele, železa a obrovské ekologické ničenie. A ideológia im nemohla dovoliť zlyhať. Potrebovali rýchle výsledky. 
Ja som zažil totalitu možno len krátko Pamätám si na modré pionierske košele, vymaľovávanie vlajok, pochodovanie s lampiónmi na prvého mája, kedy mi mama väčšinou vypísala “PN-ku”, kreslenie tankov s ruskou hviezdou, ako ničia fašistické tanky. Chorú ideológiu poznám možno hlavne z kníh a rozprávania, ako boli moji starí rodičia prenasledovaní za svoje presvedčenie a ako ľuďom štát a štátostraníci vymývali mozgy. Žeby preto mám niekedy problém rozoznať, v čom sú dnešní politici tak odlišní?... 
Akoby sme stále žili v betónovej klietke, akoby sme stále nechápali, že s prírodou sa nažartuje, akoby záplavy a zosuvy pôdy boli iba teátrom pre pochabých, akoby vyrúbanie hektárov a hektárov lesa nič neznamenalo. Hlavne, že budú bubáky, hlavne, že niekto niekde opäť získa úrad a keď sa niečo pokašle, čo na tom - bude môcť zvaliť zodpovednosť na niekoho iného. V tom sú politici takí dobrí.
Celý čas sa hovorí o blahobyte obyvateľov a záchrane. No “obyvateľ” sa z tohto skvelého zámeru nejako vytratil. Namiesto toho vidím len starý známy “syndróm politika” – zvolili ste si ma, takže všetko, čo urobím je vo vašom záujme, tak sa nesťažujte. Možno to tak niekomu vyhovuje, možno je to pravda v rámci parlamentnej demokracie... Ale úprimne – nezdá sa vám na tom niečo skutočne choré? Nemal by blahobyt obyvateľov súvisieť s ich požiadavkami, ktoré majú v rámci svojich domovov, nemal by byť výsledkom diskusií, a konsenzu? Nič také som ale v projekte Biele kamene nepostrehol. Nebavíme sa predsa o nejakej neškodnej zábavke v prírode, ale o zásahu do nej v takom meradle, ktorý významne presahuje hranice okresu či kraja...
Ale odteraz budeme zodpovední všetci, nie?
	                                                                                                                    
Michal Tulík
autor je členom Priamej akcie, slovenskej sekcie odborárskej konfederácie Medzinárodnej asociácie pracujúcich, PA-MAP
www.priamaakcia.sk
michal.tulik@priamaakcia.sk